11.3.2016   

	

LT

	

Europos Sąjungos oficialusis leidinys

	

L 65/1

------------------------------------------------------------------------

EUROPOS PARLAMENTO IR TARYBOS DIREKTYVA (ES) 2016/343

2016 m. kovo 9 d.

dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant
baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo

EUROPOS PARLAMENTAS IR EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,

atsižvelgdami į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos
82 straipsnio 2 dalies b punktą,

atsižvelgdami į Europos Komisijos pasiūlymą,

teisėkūros procedūra priimamo akto projektą perdavus nacionaliniams
parlamentams,

atsižvelgdami į Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto
nuomonę (1) <#ntr1-L_2016065LT.01000101-E0001>,

pasikonsultavę su Regionų komitetu,

laikydamiesi įprastos teisėkūros procedūros (2)
<#ntr2-L_2016065LT.01000101-E0002>,

kadangi:

(1)

	

nekaltumo prezumpcija ir teisė į teisingą bylos nagrinėjimą yra
įtvirtinti Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau –
Chartija) 47 ir 48 straipsniuose, Europos žmogaus teisių ir pagrindinių
laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnyje, Tarptautinio
pilietinių ir politinių teisių pakto (toliau – TPPTP) 14 straipsnyje ir
Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos 11 straipsnyje;

(2)

	

Sąjunga užsibrėžė tikslą puoselėti ir plėtoti laisvės, saugumo ir
teisingumo erdvę. Pagal 1999 m. spalio 15 ir 16 d. Tamperės Europos
Vadovų Tarybos pirmininkaujančios valstybės narės išvadas, ypač jų
33 punktą, pagerintas nuosprendžių ir kitų teismo sprendimų tarpusavio
pripažinimas ir būtinas teisės aktų derinimas sudarytų palankesnes
sąlygas kompetentingoms valdžios institucijoms bendradarbiauti ir
užtikrinti teisminę asmens teisių apsaugą. Todėl tarpusavio pripažinimo
principas turėtų tapti teisminio bendradarbiavimo civilinėse ir
baudžiamosiose bylose Sąjungoje pagrindu;

(3)

	

pagal Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo (toliau – SESV) teisminis
bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose Sąjungoje turi būti grindžiamas
nuosprendžių ir kitų teismo sprendimų tarpusavio pripažinimo principu;

(4)

	

to principo laikymasis remiasi prielaida, kad valstybės narės pasitiki
viena kitos baudžiamojo teisingumo sistemomis. Tarpusavio pripažinimo
principo mastas priklauso nuo įvairių veiksnių, įskaitant įtariamųjų ir
kaltinamųjų teisių apsaugos mechanizmus ir bendrus būtiniausius
standartus, reikalingus siekiant sudaryti palankesnes sąlygas to
principo taikymui;

(5)

	

nors valstybės narės yra EŽTK ir TPPTP šalys, patirtis rodo, kad ši
aplinkybė ne visada savaime suteikia pakankamai pasitikėjimo kitų
valstybių narių baudžiamojo teisingumo sistemomis;

(6)

	

2009 m. lapkričio 30 d. Taryba priėmė Rezoliuciją dėl veiksmų plano,
skirto įtariamųjų ar kaltinamųjų baudžiamuosiuose procesuose procesinėms
teisėms stiprinti (3) <#ntr3-L_2016065LT.01000101-E0003> (toliau –
Veiksmų planas). Veiksmų plane raginama palaipsniui patvirtinti
priemones, susijusias su teise į vertimą raštu ir žodžiu (A priemonė),
teise į informaciją apie teises ir informaciją apie kaltinimus
(B priemonė), teise į teisinę konsultaciją ir teisinę pagalbą
(C priemonė), teise į giminių, darbdavių ir konsulinių įstaigų
informavimą (D priemonė), ir patvirtinti specialiąsias pažeidžiamų
įtariamųjų ar kaltinamųjų apsaugos priemones (E priemonė);

(7)

	

2009 m. gruodžio 11 d. Europos Vadovų Taryba palankiai įvertino Veiksmų
planą ir įtraukė jį į dokumentą „Stokholmo programa – Atvira ir saugi
Europa piliečių labui ir saugumui“ (4)
<#ntr4-L_2016065LT.01000101-E0004> (2.4 punktas). Europos Vadovų Taryba
pabrėžė, kad Veiksmų planas nėra baigtinis, ir paprašė Komisijos
išnagrinėti kitus įtariamųjų ir kaltinamųjų būtiniausių procesinių
teisių aspektus ir įvertinti, ar reikia nagrinėti kitus klausimus,
pavyzdžiui, klausimą dėl nekaltumo prezumpcijos, siekiant skatinti
geresnį bendradarbiavimą toje srityje;

(8)

	

iki šiol pagal Veiksmų planą patvirtintos trys priemonės dėl procesinių
teisių baudžiamuosiuose procesuose, t. y. Europos Parlamento ir Tarybos
direktyvos 2010/64/ES (5) <#ntr5-L_2016065LT.01000101-E0005>,
2012/13/ES (6) <#ntr6-L_2016065LT.01000101-E0006> ir 2013/48/ES (7)
<#ntr7-L_2016065LT.01000101-E0007>;

(9)

	

šia direktyva siekiama sustiprinti teisę į teisingą bylos nagrinėjimą
baudžiamajame procese, nustatant bendras būtiniausias taisykles dėl tam
tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant bylą teisme
aspektų;

(10)

	

nustačius bendras būtiniausias taisykles dėl įtariamųjų ir kaltinamųjų
procesinių teisių apsaugos, šia direktyva siekiama stiprinti valstybių
narių pasitikėjimą viena kitos baudžiamojo teisingumo sistemomis ir taip
palengvinti sprendimų baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimą.
Tokiomis bendromis būtiniausiomis taisyklėmis taip pat būtų galima
pašalinti kliūtis laisvam piliečių judėjimui valstybių narių teritorija;

(11)

	

ši direktyva turėtų būti taikoma tik baudžiamajam procesui, kaip
išaiškinta Europos Sąjungos Teisingumo Teismo (toliau – Teisingumo
Teismas), nedarant poveikio Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikai. Ši
direktyva neturėtų būti taikoma civiliniam procesui ar administraciniam
procesui, įskaitant atvejus, kai pastarojo metu gali būti skiriamos
sankcijos, kaip antai procesams, susijusiems su konkurencija, prekyba,
finansinėmis paslaugomis, kelių eismu, mokesčiais ar papildomais
mokesčiais, ir dėl tokių procesų administracinių valdžios institucijų
atliekamiems tyrimams;

(12)

	

ši direktyva turėtų būti taikoma fiziniams asmenims, kurie yra
įtariamieji arba kaltinamieji baudžiamajame procese. Ji turėtų būti
taikoma nuo to momento, kai asmuo įtariamas arba kaltinamas padaręs
nusikalstamą veiką ar įtariamą nusikalstamą veiką, ir todėl netgi prieš
tai, kai valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos tam
asmeniui oficialiai ar kitaip praneša, kad jis yra įtariamasis arba
kaltinamasis. Ši direktyva turėtų būti taikoma visuose baudžiamojo
proceso etapuose, kol priimamas sprendimas, kuriuo galutinai
nusprendžiama, ar įtariamasis arba kaltinamasis padarė nusikalstamą
veiką, ir jis tampa galutiniu. Teisiniai veiksmai ir teisių gynimo
priemonės, kurie gali būti naudojami tik tada, kai tas sprendimas tampa
galutiniu, įskaitant ieškinius Europos Žmogaus Teisių Teisme, neturėtų
patekti į šios direktyvos taikymo sritį;

(13)

	

šioje direktyvoje nustatomi įvairūs fizinių ir juridinių asmenų
nekaltumo prezumpcijos tam tikrų aspektų apsaugos reikalavimai ir
apsaugos lygiai. Fizinių asmenų atžvilgiu tokia apsauga atsispindi
nusistovėjusioje Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikoje. Tačiau
Teisingumo Teismas pripažino, kad iš nekaltumo prezumpcijos kylančios
teisės juridiniams asmenims taikomos kitaip nei fiziniams asmenims;

(14)

	

šiuo nacionalinės teisės ir nacionalinio bei Sąjungos lygmens teismų
praktikos raidos etapu yra ankstoka Sąjungos lygmeniu priimti teisės
aktus dėl juridinių asmenų nekaltumo prezumpcijos. Todėl ši direktyva
neturėtų būti taikoma juridiniams asmenims. Ši nuostata neturėtų daryti
poveikio nekaltumo prezumpcijos taikymui juridiniams asmenims, kaip
nustatyta visų pirma EŽTK ir kaip išaiškinta Europos Žmogaus Teisių
Teismo ir Teisingumo Teismo;

(15)

	

juridinių asmenų nekaltumo prezumpcija turėtų būti užtikrinta esančiomis
teisinėmis apsaugos priemonėmis ir teismų praktika, nuo kurių raidos
priklausys tai, ar būtini Sąjungos veiksmai;

(16)

	

nekaltumo prezumpcija būtų pažeidžiama, jeigu tol, kol įstatymų
nustatyta tvarka neįrodyta įtariamojo arba kaltinamojo kaltė, viešuose
valdžios institucijų daromuose pareiškimuose arba teismo sprendimuose,
išskyrus tuos, kuriais tas asmuo pripažįstamas kaltu, įtariamasis arba
kaltinamasis būtų apibūdinamas kaip kaltas. Tokiuose pareiškimuose ir
teismo sprendimuose neturėtų būti teigiama, kad tas asmuo yra kaltas. Ši
nuostata neturėtų daryti poveikio baudžiamojo persekiojimo veiksmams,
kuriais siekiama įrodyti įtariamojo arba kaltinamojo kaltę, kaip antai
kaltinamojo akto surašymui, ir neturėtų daryti poveikio teismo
sprendimams, kuriuos priėmus atidedamas nuosprendžio vykdymas, jei
užtikrinamos teisės į gynybą. Ši nuostata taip pat neturėtų daryti
poveikio preliminariems procesinio pobūdžio sprendimams, kuriuos priima
teisminės ar kitos kompetentingos valdžios institucijos ir kurie
grindžiami įtarimu ar apkaltinamųjų įrodymų elementais, kaip antai
sprendimams dėl kardomojo kalinimo, jei tokiuose sprendimuose
nenurodoma, kad įtariamasis ar kaltinamasis yra kaltas. Prieš priimdama
preliminarų procesinio pobūdžio sprendimą kompetentinga valdžios
institucija pirmiausiai gali turėti patikrinti, ar pakanka apkaltinamųjų
įrodymų elementų prieš įtariamąjį ar kaltinamąjį, pagrindžiančių
atitinkamą sprendimą, ir ar sprendime galima nurodyti tuos elementus;

(17)

	

terminas „vieši valdžios institucijų pareiškimai“ turėtų reikšti visus
pareiškimus, kuriuose nurodoma nusikalstama veika ir kuriuos
baudžiamajame procese, susijusiame su ta nusikalstama veika, pateikia
dalyvaujanti valdžios institucija, kaip antai teisminės institucijos,
policija ir kitos teisėsaugos institucijos, arba kita valdžios
institucija, kaip antai ministrai ir kiti valstybės pareigūnai; ši
nuostata laikoma nedarančia poveikio neliečiamybę reglamentuojantiems
nacionalinės teisės aktams;

(18)

	

pareiga nenurodyti, kad įtariamieji arba kaltinamieji yra kalti,
neturėtų kliudyti valdžios institucijoms viešai skleisti informacijos
apie baudžiamąjį procesą, kai tai būtinai reikalinga dėl priežasčių,
susijusių su nusikalstamų veikų tyrimu, kaip antai kai paskelbiama
vaizdo medžiaga, o visuomenės prašoma padėti nustatyti nusikalstama
veika įtariamą asmenį, arba dėl viešojo intereso, kaip antai kai saugumo
sumetimais vietovės, paveiktos įtariamo nusikaltimo aplinkai,
gyventojams pateikiama informacija, arba kai baudžiamojo persekiojimo
institucija arba kita kompetentinga valdžios institucija pateikia
objektyvios informacijos apie baudžiamojo proceso padėtį, kad būtų
užkirstas kelias viešosios tvarkos sutrikdymui. Tokiomis priežastimis
turėtų būti remiamasi tik tais atvejais, kai tai būtų pagrįsta ir
proporcinga, atsižvelgiant į visus interesus. Bet kuriuo atveju dėl
informacijos paskleidimo būdo ir konteksto neturėtų susidaryti įspūdis,
kad asmuo yra kaltas, kol neįrodyta jo kaltė įstatymų nustatyta tvarka;

(19)

	

valstybės narės turėtų imtis reikiamų priemonių, jog užtikrintų, kad
tol, kol įtariamųjų arba kaltinamųjų kaltė neįrodyta įstatymų nustatyta
tvarka, valdžios institucijos, teikdamos informaciją žiniasklaidai,
tokių asmenų neapibūdintų kaip kaltų. Tuo tikslu valstybės narės turėtų
informuoti valdžios institucijas apie tai, jog svarbu tinkamai laikytis
nekaltumo prezumpcijos teikiant ar atskleidžiant informaciją
žiniasklaidai. Ši nuostata neturėtų daryti poveikio nacionalinei teisei,
saugančiai spaudos ir kitų žiniasklaidos priemonių laisvę;

(20)

	

kompetentingos valdžios institucijos teismuose ar viešai neturėtų
nurodyti, kad įtariamieji ar kaltinamieji yra kalti, naudodamos fizinio
suvaržymo priemones, kaip antai antrankius, stiklines būdeles, narvus ir
čiurnų grandines, nebent tokių priemonių reikia dėl konkrečių su byla
susijusių priežasčių, susijusių su saugumu, įskaitant tikslą neleisti
įtariamiesiems ar kaltinamiesiems susižaloti ar sužaloti kitus asmenis
arba padaryti žalą bet kokiai nuosavybei, arba susijusių su tikslu
neleisti įtariamiesiems arba kaltinamiesiems pasislėpti nuo teismo ar
susisiekti su trečiaisiais asmenimis, kaip antai liudytojais ar aukomis.
Galimybė taikyti fizinio suvaržymo priemones nereiškia, kad
kompetentingos valdžios institucijos turi priimti kokį nors oficialų
sprendimą naudoti tokias priemones;

(21)

	

tais atvejais, kai tai įmanoma, kompetentingos valdžios institucijos
taip pat neturėtų teisme ar viešai rodyti įtariamųjų arba kaltinamųjų,
dėvinčių kalėjimo drabužius, taip siekiant neleisti susidaryti
įspūdžiui, kad tie asmenys yra kalti;

(22)

	

įrodinėjimo našta nustatant įtariamųjų ir kaltinamųjų kaltę tenka
baudžiamojo persekiojimo institucijai, o bet kokia abejonė turėtų būti
vertinama įtariamojo ar kaltinamojo naudai. Nekaltumo prezumpcija būtų
pažeista, jei baudžiamojo persekiojimo institucijos įrodinėjimo našta
būtų perkelta gynybai, nedarant poveikio teismo turimiems ex officio
faktų nustatymo įgaliojimams, teisminės valdžios nepriklausomumui, kai
atliekamas įtariamojo arba kaltinamojo kaltės vertinimas, ir fakto ar
teisės prezumpcijų, susijusių su įtariamojo arba kaltinamojo baudžiamąja
atsakomybe, naudojimui. Atsižvelgiant į sprendžiamo klausimo svarbą ir
išsaugant teisę į gynybą, tokioms prezumpcijoms turėtų būti taikomi
pagrįsti apribojimai, o naudojamos priemonės turėtų būti pagrįstai
proporcingos siekiamam teisėtam tikslui. Tokias prezumpcijas turėtų būti
galima paneigti ir bet kuriuo atveju turėtų būti galima naudoti tik kai
užtikrinamos teisės į gynybą;

(23)

	

įvairiose valstybėse narėse rinkti apkaltinamuosius ir išteisinamuosius
įrodymus pavesta ne tik baudžiamojo persekiojimo institucijoms, bet ir
teisėjams bei kompetentingiems teismams. Valstybės narės, kuriose nėra
rungimosi principu grindžiamos sistemos, turėtų galėti toliau taikyti
savo dabartinę sistemą, jei ji atitinka šią direktyvą ir kitas
atitinkamas Sąjungos ir tarptautinės teisės nuostatas;

(24)

	

teisė tylėti yra svarbus nekaltumo prezumpcijos aspektas ir ja turėtų
būti naudojamasi kaip apsauga nuo savęs apkaltinimo;

(25)

	

teisė neduoti parodymų prieš save taip pat yra svarbus nekaltumo
prezumpcijos aspektas. Įtariamieji ir kaltinamieji, paprašyti padaryti
pareiškimus arba atsakyti į klausimus, neturėtų būti verčiami duoti
parodymus arba pateikti dokumentus ar informaciją, kuriais remiantis jie
galėtų save apkaltinti;

(26)

	

teise tylėti ir teise neduoti parodymų prieš save turėtų būti galima
pasinaudoti atsakant į klausimus apie nusikalstamą veiką, kuria asmuo
yra įtariamas arba kurią kaltinamas padaręs, o ne, pavyzdžiui, atsakant
į klausimus apie įtariamojo arba kaltinamojo tapatybę;

(27)

	

teisė tylėti ir teisė neduoti parodymų prieš save reiškia, kad
kompetentingos valdžios institucijos neturėtų versti įtariamųjų arba
kaltinamųjų teikti informacijos, jei tie asmenys to nepageidauja.
Siekiant nustatyti, ar buvo pažeista teisė tylėti arba teisė neduoti
parodymų prieš save, reikėtų atsižvelgti į Europos Žmogaus Teisių Teismo
pateiktą EŽTK numatytos teisės į teisingą bylos nagrinėjimą išaiškinimą;

(28)

	

naudojimasis teise tylėti arba teise neduoti parodymų prieš save
neturėtų būti panaudotas prieš įtariamąjį arba kaltinamąjį ir neturėtų
būti savaime laikomas įrodymu, kad atitinkamas asmuo padarė atitinkamą
nusikalstamą veiką. Ši nuostata neturėtų daryti poveikio nacionalinėms
taisyklėms dėl teismų ar teisėjų atliekamo įrodymų vertinimo, jei
užtikrinamos teisės į gynybą;

(29)

	

naudojimasis teise neduoti parodymų prieš save neturėtų trukdyti
kompetentingoms valdžios institucijoms rinkti įrodymus, kuriuos iš
įtariamojo arba kaltinamojo galima teisėtai gauti naudojant teisinės
prievartos priemones ir kurie egzistuoja nepriklausomai nuo įtariamojo
arba kaltinamojo valios, kaip antai pagal orderį surinkta medžiaga,
medžiaga, kurią teisiškai privaloma saugoti ir pateikti paprašius, DNR
tyrimams skirti kvapo, kraujo ar šlapimo mėginiai ir kūno audiniai;

(30)

	

teisė tylėti ir teisė neduoti parodymų prieš save neturėtų kliudyti
valstybėms narėms nuspręsti, kad nesunkių teisės pažeidimų, kaip antai
nesunkių kelių eismo taisyklių pažeidimų, atvejais procesą ar tam tikrus
jo etapus galima vykdyti raštu arba kompetentingoms valdžios
institucijoms neapklausiant įtariamojo ar kaltinamojo dėl atitinkamo
pažeidimo, jei tai atitinka teisę į teisingą bylos nagrinėjimą;

(31)

	

valstybės narės turėtų apsvarstyti galimybę užtikrinti, kad tais
atvejais, kai įtariamiesiems ar kaltinamiesiems teikiama informacija
apie teises pagal Direktyvos 2012/13/ES 3 straipsnį, jiems taip pat būtų
suteikta informacija apie teisę neduoti parodymų prieš save, kaip ji
taikoma pagal nacionalinę teisę laikantis šios direktyvos;

(32)

	

valstybės narės turėtų apsvarstyti galimybę užtikrinti, kad tais
atvejais, kai įtariamiesiems ar kaltinamiesiems teikiamas pranešimas
apie teises pagal Direktyvos 2012/13/ES 4 straipsnį, tokiame pranešime
taip pat būtų pateikta informacija apie teisę neduoti parodymų prieš
save, kaip ji taikoma pagal nacionalinę teisę laikantis šios direktyvos;

(33)

	

teisė į teisingą bylos nagrinėjimą yra vienas iš pagrindinių principų
demokratinėje visuomenėje. Įtariamųjų ir kaltinamųjų teisė dalyvauti
nagrinėjant bylą teisme yra pagrįsta ta teise ir turėtų būti užtikrinta
visoje Sąjungoje;

(34)

	

jeigu įtariamieji ar kaltinamieji dėl nuo jų nepriklausančių priežasčių
negali dalyvauti bylą nagrinėjant teisme, jie turėtų turėti galimybę per
nacionalinėje teisėje nustatytą laikotarpį paprašyti surengti bylos
nagrinėjimą kitą dieną;

(35)

	

įtariamųjų ir kaltinamųjų teisė dalyvauti nagrinėjant bylą teisme nėra
absoliuti. Tam tikromis sąlygomis įtariamieji ir kaltinamieji turėtų
turėti galimybę aiškiai arba nebyliai, tačiau nedviprasmiškai tos teisės
atsisakyti;

(36)

	

tam tikromis aplinkybėmis turėtų būti galima priimti sprendimą, kuriuo
įtariamasis arba kaltinamasis pripažįstamas kaltu ar nekaltu, netgi
tuomet, kai atitinkamas asmuo nedalyvauja bylą nagrinėjant teisme. Taip
gali būti tuo atveju, kai įtariamasis arba kaltinamasis buvo laiku
informuotas apie bylos nagrinėjimą teisme ir neatvykimo pasekmes ir,
nepaisant to, į bylos nagrinėjimą neatvyksta. Įtariamojo arba
kaltinamojo informavimas apie bylos nagrinėjimą teisme turėtų reikšti
asmenišką teismo šaukimo jam įteikimą arba oficialios informacijos apie
bylos nagrinėjimo teisme laiką ir vietą suteikimą tam asmeniui kitomis
priemonėmis tokiu būdu, kuris jam suteikia galimybę sužinoti apie bylos
nagrinėjimą teisme. Įtariamojo arba kaltinamojo informavimas apie
neatvykimo pasekmes visų pirma turėtų reikšti to asmens informavimą apie
tai, jog sprendimas gali būti priimtas jam neatvykus į bylos nagrinėjimą
teisme;

(37)

	

taip pat turėtų būti galima vykdyti teismo posėdį, kuriame gali būti
priimtas sprendimas, kuriuo asmuo pripažįstamas kaltu ar nekaltu,
įtariamajam ar kaltinamajam nedalyvaujant, kai tas asmuo buvo
informuotas apie bylos nagrinėjimą teisme ir suteikė įgaliojimą savo
paties pasirinktam arba valstybės paskirtam advokatui atstovauti jam
bylos nagrinėjime teisme, ir kuris atstovavo įtariamajam arba kaltinamajam;

(38)

	

sprendžiant, ar būdas, kuriuo teikiama informacija, yra pakankamas
siekiant užtikrinti, kad asmuo žinotų apie bylos nagrinėjimą teisme, tam
tikrais atvejais taip pat reikėtų atkreipti dėmesį visų pirma į valdžios
institucijų pastangas siekiant informuoti atitinkamą asmenį ir į
atitinkamo asmens pastangas siekiant gauti jam skirtą informaciją;

(39)

	

tais atvejais, kai valstybės narės numato galimybę nagrinėti bylą teisme
įtariamiesiems ar kaltinamiesiems nedalyvaujant, tačiau sąlygos priimti
sprendimą konkrečiam įtariamajam ar kaltinamajam nedalyvaujant
netenkinamos, nes, nepaisant deramų pastangų, negalima nustatyti
įtariamojo ar kaltinamojo buvimo vietos, pavyzdžiui, kai asmuo pabėgo ar
pasislėpė nuo teismo, vis dėlto turėtų būti įmanoma priimti sprendimą
įtariamajam ar kaltinamajam nedalyvaujant ir tą sprendimą vykdyti. Tokiu
atveju valstybės narės turėtų užtikrinti, kad, įtariamuosius ar
kaltinamuosius informavus apie sprendimą, visų pirma tuomet, kai jie yra
sulaikomi, juos taip pat reikėtų informuoti apie galimybę apskųsti
sprendimą ir apie teisę į bylos nagrinėjimą iš naujo ar kitą teisių
gynimo priemonę. Tokią informaciją reikėtų pateikti raštu. Informaciją
taip pat galima pateikti žodžiu, jei informacijos pateikimo faktas
pažymimas laikantis dokumentavimo tvarkos pagal nacionalinę teisę;

(40)

	

valstybių narių kompetentingoms valdžios institucijoms turėtų būti
sudaryta galimybė laikinai pašalinti įtariamąjį ar kaltinamąjį iš bylos
nagrinėjimo teisme, kai tai yra tikslinga siekiant užtikrinti tinkamą
baudžiamojo proceso eigą. Pavyzdžiui, taip galėtų būti elgiamasi tuo
atveju, kai įtariamasis arba kaltinamasis trukdo vesti posėdį ir turi
būti išvesdintas iš teismo salės teisėjo nurodymu, arba kai paaiškėja,
kad dėl įtariamojo arba kaltinamojo dalyvavimo negalima tinkamai
išklausyti liudytojo;

(41)

	

teise dalyvauti nagrinėjant bylą teisme galima pasinaudoti tik tuo
atveju, jei surengiamas vienas ar keli posėdžiai. Tai reiškia, kad
negalima pasinaudoti teise dalyvauti nagrinėjant bylą teisme, jei pagal
nacionalines procesines taisykles posėdis nenumatytas. Tokios
nacionalinės taisyklės turėtų atitikti Chartiją ir EŽTK, kaip išaiškinta
Teisingumo Teismo ir Europos Žmogaus Teisių Teismo, visų pirma kalbant
apie teisę į teisingą bylos nagrinėjimą. Taip yra, pavyzdžiui, kai
procesas vykdomas supaprastintu būdu, visiškai arba iš dalies taikant
rašytinę procedūrą arba procedūrą, kurioje joks posėdis nenumatytas;

(42)

	

valstybės narės turėtų užtikrinti, kad įgyvendinant šią direktyvą, visų
pirma teisę dalyvauti nagrinėjant bylą teisme ir teisę į bylos
nagrinėjimą iš naujo, būtų atsižvelgiama į specialiuosius pažeidžiamų
asmenų poreikius. Remiantis 2013 m. lapkričio 27 d. Komisijos
rekomendacija dėl procesinių garantijų pažeidžiamiems asmenims,
įtariamiems ar kaltinamiems baudžiamosiose bylose (8)
<#ntr8-L_2016065LT.01000101-E0008>, pažeidžiamais įtariamaisiais arba
kaltinamaisiais turėtų būti laikomi visi įtariamieji arba kaltinamieji,
kurie dėl savo amžiaus, psichinės ar fizinės būklės ar bet kurios
negalios, kurią jie gali turėti, negali suprasti baudžiamojo proceso ar
veiksmingai jame dalyvauti;

(43)

	

vaikai yra pažeidžiami ir jiems turėtų būti suteikta specialaus lygio
apsauga. Todėl kai kurių šioje direktyvoje numatytų teisių atveju
reikėtų nustatyti specialias procesines garantijas;

(44)

	

Sąjungos teisės veiksmingumo principas reikalauja, kad valstybės narės
numatytų tinkamas ir veiksmingas pažeistų teisių, kurios asmenims
suteiktos pagal Sąjungos teisę, gynimo priemones. Veiksminga teisių
gynimo priemonė, kuria galima pasinaudoti bet kurios iš šioje
direktyvoje nustatytų teisių pažeidimo atveju, turėtų užtikrinti, kad
įtariamųjų arba kaltinamųjų padėtis kuo labiau atitiktų tą padėtį,
kurioje jie būtų, jeigu pažeidimo būtų nebuvę, taip apsaugant teisę į
teisingą bylos nagrinėjimą ir teises į gynybą;

(45)

	

vertindami įtariamųjų ar kaltinamųjų pareiškimus arba įrodymus, gautus
pažeidžiant teisę tylėti ar teisę neduoti parodymų prieš save, teismai
ir teisėjai turėtų gerbti teises į gynybą ir teisingą procesą. Tuo
atveju reikėtų atsižvelgti į Europos Žmogaus Teisių Teismo praktiką,
pagal kurią leidžiant pareiškimus, gautus kankinimu ar kitokiu netinkamu
elgesiu pažeidžiant EŽTK 3 straipsnį, naudoti kaip įrodymus siekiant
nustatyti atitinkamus faktus baudžiamajame procese, visas procesas taptų
neteisingu. Remiantis JT konvencija prieš kankinimą ir kitokį žiaurų,
nežmonišką ar žeminantį elgesį ir baudimą, bet koks pareiškimas, kuris,
kaip nustatyta, išgautas kankinimu, neturėtų būti naudojamas kaip
įrodymas bet kokiame procese, išskyrus atvejus, kai jis prieš kankinimu
kaltinamą asmenį naudojamas kaip įrodymas, kad pareiškimas buvo padarytas;

(46)

	

siekiant stebėti ir vertinti šios direktyvos veiksmingumą, valstybės
narės turėtų Komisijai siųsti turimus duomenis apie naudojimąsi šioje
direktyvoje nustatytomis teisėmis. Prie tokių duomenų būtų galima
priskirti teisėsaugos ir teisminių institucijų užregistruotus duomenis
apie teisių gynimo priemones, taikytas pažeidus kuriuos nors šioje
direktyvoje nustatytos nekaltumo prezumpcijos aspektus ar teisę
dalyvauti nagrinėjant bylą teisme;

(47)

	

šia direktyva puoselėjamos Chartijoje ir EŽTK pripažįstamos pagrindinės
teisės ir principai, įskaitant kankinimo ir nežmoniško ar žeminančio
elgesio uždraudimą, teisę į laisvę ir saugumą, teisę į privatų ir šeimos
gyvenimą, teisę į asmens neliečiamybę, vaiko teises, neįgaliųjų asmenų
integravimą, teisę į veiksmingą teisinę gynybą ir teisę į teisingą bylos
nagrinėjimą, nekaltumo prezumpciją ir teises į gynybą. Taip pat reikėtų
visų pirma atsižvelgti į Europos Sąjungos sutarties (toliau – ES
sutartis) 6 straipsnį, pagal kurį Sąjunga pripažįsta Chartijoje
išdėstytas teises, laisves ir principus, ir pagal kurį pagrindinės
teisės, kurias garantuoja EŽTK ir kurios kyla iš valstybėms narėms
bendrų konstitucinių tradicijų, sudaro Sąjungos teisės bendruosius
principus;

(48)

	

šia direktyva nustatomos būtiniausios taisyklės, todėl valstybės narės
turėtų galėti išplėsti šioje direktyvoje nustatytas teises, kad
užtikrintų aukštesnio lygio apsaugą. Valstybių narių numatytas apsaugos
lygis jokiais atvejais neturėtų būti žemesnis už Chartijoje arba EŽTK
numatytus standartus, kaip išaiškinta Teisingumo Teismo ir Europos
Žmogaus Teisių Teismo;

(49)

	

kadangi šios direktyvos tikslų, t. y. nustatyti bendras būtiniausias
taisykles dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos aspektų ir teisės
dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme, valstybės narės negali
deramai pasiekti, o dėl jos masto ir poveikio tų tikslų būtų geriau
siekti Sąjungos lygmeniu, laikydamasi ES sutarties 5 straipsnyje
nustatyto subsidiarumo principo Sąjunga gali patvirtinti priemones.
Pagal tame straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šia direktyva
neviršijama to, kas būtina nurodytiems tikslams pasiekti;

(50)

	

pagal prie ES sutarties ir SESV pridėto Protokolo Nr. 21 dėl Jungtinės
Karalystės ir Airijos pozicijos dėl laisvės, saugumo ir teisingumo
erdvės 1 ir 2 straipsnius ir nedarant poveikio to protokolo
4 straipsniui, šios valstybės narės nedalyvauja priimant šią direktyvą
ir ji nėra joms privaloma ar taikoma;

(51)

	

pagal prie ES sutarties ir SESV pridėto Protokolo Nr. 22 dėl Danijos
pozicijos 1 ir 2 straipsnius Danija nedalyvauja priimant šią direktyvą
ir ji nėra jai privaloma ar taikoma,

PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:

1 SKYRIUS

DALYKAS IR TAIKYMO SRITIS

1 straipsnis

Dalykas

Šioje direktyvoje nustatomos bendros būtiniausios taisyklės dėl:

a)

	

tam tikrų nekaltumo prezumpcijos baudžiamajame procese aspektų;

b)

	

teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme.

2 straipsnis

Taikymo sritis

Ši direktyva taikoma įtariamiems arba kaltinamiems fiziniams
asmenims baudžiamajame procese. Ji taikoma visuose baudžiamojo proceso
etapuose nuo to momento, kai asmuo įtariamas arba kaltinamas padaręs
nusikalstamą veiką ar įtariamą nusikalstamą veiką, iki tol, kol
sprendimas, kuriuo galutinai nusprendžiama, ar tas asmuo padarė
atitinkamą nusikalstamą veiką, tampa galutiniu.

2 SKYRIUS

NEKALTUMO PREZUMPCIJA

3 straipsnis

Nekaltumo prezumpcija

Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji būtų laikomi
nekaltais, kol jų kaltė neįrodyta įstatymų nustatyta tvarka.

4 straipsnis

Vieši pareiškimai dėl kaltės

1.   Valstybės narės imasi reikiamų priemonių siekdamos užtikrinti, kad,
kol įstatymų nustatyta tvarka neįrodyta įtariamojo arba kaltinamojo
kaltė, viešuose valdžios institucijų padarytuose pareiškimuose ir teismų
sprendimuose, išskyrus tuos, kuriais asmuo pripažįstamas kaltu, tas
asmuo nebūtų apibūdinamas kaip kaltas. Ši nuostata nedaro poveikio
baudžiamojo persekiojimo veiksmams, kuriais siekiama įrodyti įtariamojo
arba kaltinamojo kaltę, ir preliminariems procesinio pobūdžio
sprendimams, kuriuos priima teisminės ar kitos kompetentingos valdžios
institucijos ir kurie grindžiami įtarimais ar apkaltinamaisiais įrodymais.

2.   Valstybės narės užtikrina, kad, pažeidus šio straipsnio 1 dalyje
nustatytą pareigą neapibūdinti įtariamųjų arba kaltinamųjų kaip kaltų,
pagal šią direktyvą ir visų pirma pagal 10 straipsnį būtų galima
pasinaudoti tinkamomis priemonėmis.

3.   1 dalyje nustatyta pareiga neapibūdinti įtariamųjų arba kaltinamųjų
kaip kaltų nekliudo valdžios institucijoms viešai skleisti informacijos
apie baudžiamąjį procesą, kai to būtinai reikia dėl priežasčių,
susijusių su nusikalstamų veikų tyrimu, arba vadovaujantis viešuoju
interesu.

5 straipsnis

Įtariamųjų ir kaltinamųjų pristatymas

1.   Valstybės narės imasi tinkamų priemonių, kad užtikrintų, jog
įtariamieji ir kaltinamieji teisme arba visuomenėje nebūtų pristatomi
kaltais naudojant fizinio suvaržymo priemones.

2.   1 dalis netrukdo valstybėms narėms taikyti fizinio suvaržymo
priemonių, kurių reikia dėl su konkrečia byla susijusių saugumo
priežasčių ar siekiant užkirsti kelią įtariamiesiems arba
kaltinamiesiems pasislėpti nuo teismo ar susisiekti su trečiaisiais
asmenimis.

6 straipsnis

Įrodinėjimo našta

1.   Valstybės narės užtikrina, kad įrodinėjimo našta nustatant
įtariamųjų ir kaltinamųjų kaltę tektų baudžiamojo persekiojimo
institucijai. Ši nuostata nedaro poveikio teisėjui ar kompetentingam
teismui tenkančiai pareigai rinkti tiek apkaltinamuosius, tiek ir
išteisinamuosius įrodymus, taip pat teisei į gynybą, kai pateikiami
įrodymai pagal taikomą nacionalinę teisę.

2.   Valstybės narės užtikrina, kad, esant abejonių dėl kaltės, padėtis
būtų vertinama įtariamojo arba kaltinamojo naudai, taip pat ir tuomet,
kai teismas vertina, ar atitinkamas asmuo turėtų būti išteisintas.

7 straipsnis

Teisė tylėti ir teisė neduoti parodymų prieš save

1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji turėtų
teisę tylėti, kai tai susiję su nusikalstama veika, kurią jie įtariami
arba kaltinami padarę.

2.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji turėtų
teisę neduoti parodymų prieš save.

3.   Naudojimasis teise neduoti parodymų prieš save kompetentingoms
valdžios institucijoms netrukdo rinkti įrodymų, kuriuos galima teisėtai
gauti naudojant teisinės prievartos priemones ir kurie egzistuoja
nepriklausomai nuo įtariamųjų arba kaltinamųjų valios.

4.   Valstybės narės gali leisti savo teisminėms institucijoms priimant
nuosprendžius atsižvelgti į įtariamųjų ir kaltinamųjų bendradarbiavimą.

5.   Įtariamųjų ir kaltinamųjų naudojimasis teise tylėti ar teise
neduoti parodymų prieš save neturi būti panaudotas prieš juos ir neturi
būti laikomas įrodymu, kad jie padarė atitinkamą nusikalstamą veiką.

6.   Šis straipsnis nekliudo valstybėms narėms nuspręsti, kad nesunkių
teisės pažeidimų atvejais procesas ar tam tikri jo etapai gali vykti
rašytinio proceso tvarka arba policijai ar kompetentingoms valdžios
institucijoms neapklausiant įtariamojo ar kaltinamojo dėl atitinkamo
pažeidimo, jei tai atitinka teisę į teisingą bylos nagrinėjimą.

3 SKYRIUS

TEISĖ DALYVAUTI NAGRINĖJANT BYLĄ TEISME

8 straipsnis

Teisė dalyvauti nagrinėjant bylą teisme

1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji turėtų
teisę dalyvauti nagrinėjant jų bylą teisme.

2.   Valstybės narės gali numatyti, kad bylos nagrinėjimas teisme, kurio
metu gali būti priimtas sprendimas, kuriuo įtariamasis ar kaltinamasis
pripažįstamas kaltu ar nekaltu, gali būti surengtas jam nedalyvaujant, jei:

a)

	

įtariamasis arba kaltinamasis buvo laiku informuotas apie bylos
nagrinėjimą teisme ir neatvykimo pasekmes arba

b)

	

įtariamajam arba kaltinamajam, kuris buvo informuotas apie bylos
nagrinėjimą teisme, atstovauja įgaliotas advokatas, kurį pasirinko
įtariamasis ar kaltinamasis arba kurį paskyrė valstybė.

3.   Pagal 2 dalį priimtas sprendimas gali būti vykdomas prieš
atitinkamą įtariamąjį ar kaltinamąjį.

4.   Tais atvejais, kai valstybės narės numato galimybę nagrinėti bylą
teisme įtariamiesiems ar kaltinamiesiems nedalyvaujant, tačiau negalima
patenkinti šio straipsnio 2 dalyje nustatytų sąlygų, nes negalima
nustatyti įtariamojo ar kaltinamojo buvimo vietos nepaisant deramų
pastangų, valstybės narės gali numatyti, kad sprendimas vis tiek gali
būti priimtas ir vykdomas. Tokiu atveju valstybės narės užtikrina, kad
kai įtariamieji ar kaltinamieji informuojami apie sprendimą, visų pirma
tada, kai jie yra sulaikomi, jie taip pat būtų informuojami apie
galimybę apskųsti sprendimą ir apie teisę į bylos nagrinėjimą iš naujo
ar kitą teisių gynimo priemonę pagal 9 straipsnį.

5.   Šis straipsnis nedaro poveikio nacionalinėms taisyklėms, pagal
kurias numatyta, kad teisėjas ar kompetentingas teismas gali įtariamąjį
ar kaltinamąjį laikinai pašalinti iš bylos nagrinėjimo teisme, kai tai
būtina siekiant užtikrinti tinkamą baudžiamojo proceso eigą, su sąlyga,
kad užtikrinamos teisės į gynybą.

6.   Šis straipsnis nedaro poveikio nacionalinėms taisyklėms, pagal
kurias numatyta, kad procesas ar tam tikri jo etapai turi vykti
rašytinio proceso tvarka, su sąlyga, kad tai atitinka teisę į teisingą
bylos nagrinėjimą.

9 straipsnis

Teisė į bylos nagrinėjimą iš naujo

Valstybės narės užtikrina, kad tuo atveju, kai įtariamieji arba
kaltinamieji nedalyvavo nagrinėjant jų bylą teisme ir nebuvo patenkintos
8 straipsnio 2 dalyje nustatytos sąlygos, jie turėtų teisę į bylos
nagrinėjimą iš naujo arba į kitą teisių gynimo priemonę, kuri leistų iš
naujo nagrinėti bylą iš esmės, įskaitant naujų įrodymų vertinimą, ir
kurią taikant būtų galima panaikinti pirminį sprendimą. Tuo atveju
valstybės narės užtikrina, kad tie įtariamieji ir kaltinamieji turėtų
teisę dalyvauti, veiksmingai dalyvauti, laikantis pagal nacionalinę
teisę nustatytų procedūrų, ir pasinaudoti teisėmis į gynybą.

4 SKYRIUS

BENDROSIOS IR BAIGIAMOSIOS NUOSTATOS

10 straipsnis

Teisių gynimo priemonės

1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji turėtų
teisę pasinaudoti veiksmingomis teisių gynimo priemonėmis, jei
pažeidžiamos šioje direktyvoje nustatytos jų teisės.

2.   Nedarant poveikio nacionalinėms įrodymų priimtinumo taisyklėms ir
sistemoms, valstybės narės užtikrina, kad vertinant įtariamųjų arba
kaltinamųjų padarytus pareiškimus arba įrodymus, gautus pažeidžiant
teisę tylėti arba teisę neduoti parodymų prieš save, būtų užtikrinamos
teisės į gynybą ir į teisingą procesą.

11 straipsnis

Duomenų rinkimas

Valstybės narės ne vėliau kaip 2020 m. balandžio 1 d., o po to kas
trejus metus Komisijai pateikia turimus duomenis, parodančius, kaip
įgyvendinamos šioje direktyvoje nustatytos teisės.

12 straipsnis

Ataskaitų teikimas

Komisija ne vėliau kaip 2021 m. balandžio 1 d. pateikia Europos
Parlamentui ir Tarybai ataskaitą apie šios direktyvos įgyvendinimą.

13 straipsnis

Esamo apsaugos lygio išsaugojimas

Jokia šios direktyvos nuostata negali būti aiškinama kaip ribojanti
teises ir procesines garantijas, užtikrinamas pagal Chartiją, EŽTK ar
kitas susijusias tarptautinės teisės arba bet kurios valstybės narės
teisės nuostatas, kuriose numatoma aukštesnio lygio apsauga, arba kaip
nukrypstanti nuo jų.

14 straipsnis

Perkėlimas į nacionalinę teisę

1.   Valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės
aktai, būtini, kad šios direktyvos būtų laikomasi ne vėliau kaip nuo
2018 m. balandžio 1 d. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.

Valstybės narės, priimdamos tas nuostatas, daro jose nuorodą į šią
direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos
darymo tvarką nustato valstybės narės.

2.   Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje
priimtų nacionalinės teisės aktų pagrindinių nuostatų tekstus.

15 straipsnis

Įsigaliojimas

Ši direktyva įsigalioja dvidešimtą dieną po jos paskelbimo Europos
Sąjungos oficialiajame leidinyje.

16 straipsnis

Adresatai

Ši direktyva pagal Sutartis skirta valstybėms narėms.

Priimta Strasbūre 2016 m. kovo 9 d.

Europos Parlamento vardu

Pirmininkas

M. SCHULZ

Tarybos vardu

Pirmininkė

J.A. HENNIS-PLASSCHAERT

------------------------------------------------------------------------

(1) <#ntc1-L_2016065LT.01000101-E0001>  OL C 226, 2014 7 16, p. 63
<http://eur-lex.europa.eu/legal-content/LT/AUTO/?uri=OJ:C:2014:226:TOC>.

(2) <#ntc2-L_2016065LT.01000101-E0002>  2016 m. sausio 20 d. Europos
Parlamento pozicija (dar nepaskelbta Oficialiajame leidinyje) ir 2016 m.
vasario 12 d. Tarybos sprendimas.

(3) <#ntc3-L_2016065LT.01000101-E0003>  OL C 295, 2009 12 4, p. 1
<http://eur-lex.europa.eu/legal-content/LT/AUTO/?uri=OJ:C:2009:295:TOC>.

(4) <#ntc4-L_2016065LT.01000101-E0004>  OL C 115, 2010 5 4, p. 1
<http://eur-lex.europa.eu/legal-content/LT/AUTO/?uri=OJ:C:2010:115:TOC>.

(5) <#ntc5-L_2016065LT.01000101-E0005>  2010 m. spalio 20 d. Europos
Parlamento ir Tarybos direktyva 2010/64/ES dėl teisės į vertimo žodžiu
ir raštu paslaugas baudžiamajame procese (OL L 280, 2010 10 26, p. 1
<http://eur-lex.europa.eu/legal-content/LT/AUTO/?uri=OJ:L:2010:280:TOC>).

(6) <#ntc6-L_2016065LT.01000101-E0006>  2012 m. gegužės 22 d. Europos
Parlamento ir Tarybos direktyva 2012/13/ES dėl teisės į informaciją
baudžiamajame procese (OL L 142, 2012 6 1, p. 1
<http://eur-lex.europa.eu/legal-content/LT/AUTO/?uri=OJ:L:2012:142:TOC>).

(7) <#ntc7-L_2016065LT.01000101-E0007>  2013 m. spalio 22 d. Europos
Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/48/ES dėl teisės turėti advokatą
vykstant baudžiamajam procesui ir Europos arešto orderio vykdymo
procedūroms ir dėl teisės reikalauti, kad po laisvės atėmimo būtų
informuota trečioji šalis, ir teisės susisiekti su trečiaisiais
asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis laisvės atėmimo metu (OL L 294,
2013 11 6, p. 1
<http://eur-lex.europa.eu/legal-content/LT/AUTO/?uri=OJ:L:2013:294:TOC>).

(8) <#ntc8-L_2016065LT.01000101-E0008>  OL C 378, 2013 12 24, p. 8
<http://eur-lex.europa.eu/legal-content/LT/AUTO/?uri=OJ:C:2013:378:TOC>.

------------------------------------------------------------------------
